Jau kopš senseniem laikiem...
Pasaku stāstītāji ir apbūruši klausītājus ar vārdiem.
Bet ir tādi, kam ir retas spējas...
Tie, kas, lasot skaļi...
Spēj atdzīvināt grāmatas varoņus.
Grāmatas varoņi nokļūst mūsu pasaulē.
Čuči nu. Čuči, mazo bērniņ.
Varbūt tas palīdzēs. Es viņai pala- sīšu priekšā. - Viņa ir par jaunu.
Nē.
Kāpēc tu nelasi man priekšā?
Reiz dzīvoja kāda maza, jauka meitene...
Visi, kas viņu satika, viņu uzreiz iemīlēja...
...jo īpaši vecmāmiņa, kas viņas labā darītu visu.
Reiz tā viņai iedeva sarkanu samta cepurīti.
Kas tas bija?
Kas?
Nezinu. Nekas.
Sarkanā samta cepurīte viņai tik ļoti piestāvēja...
...ka viņa atteicās valkāt ko citu.
Tāpēc viņu nosauca par Sarkangalvīti.
Daudzi sudrabmēļi, kā viņi tiek saukti,
...glabā savas spējas noslēpumā.
Bet daudzi nemaz neapzinās savas spējas...
Kamēr jau ir par vēlu...
TINTESSIRDS
PĒC 12 GADIEM
Vai šis ir īstais ceļš? - Mums jāpagriežas pa kreisi.
Esi pārliecināta? Man liekas, ka esam pabraukuši garām.
Kas sēž pie stūres? Tētis.
Kurš ir stūrmanis? Es.
Vai mēs jebkad esam apmaldījušies? - Nē.
Nē.
Skaties, gorilla!
Eu! Pagrieziens! Pa kreisi, pa kreisi!
Alpu antikvārajam grāmatu veikalam būtu jābūt ielas galā...
Laukuma labajā pusē.
Labi.
Kāpēc vienmēr ejam uz tūkstoš gadus veciem grāmatu veikaliem?
Kāpēc mēs nevaram aiziet uz tādu,
kurā pārdod karsto šokolādi, un jaunas grāmatas?
Kas gan es būtu par grāmatu sējēju jaunā grāmatu veikalā?
Es dievinu vecas grāmatas. - Pergaments, raksts ar spalvu...
Tā ir mana īstā vieta.
Varbūt tu to atradīsi šeit, Mo. - Atradīšu ko?
Grāmatu, kuru vienmēr meklē.
Es nemeklēju neko īpašu. - Domā, ka neesmu pamanījusi?
Tu nekad neizej no grāmatu veikala, kamēr neesi pārbaudījis katru stūri.
Vai tad ne? - Nē, un tu vienmēr izej sarūgtināts.
Reizēm tavas acis kļūst mazliet sārtas.
Tas ir no putekļiem.
Skaties, "Spiedze Herieta"!
Es eju iekšā. Nāksi man līdzi?
"Noslēpumainais dārzs"! - Tu laikam paliksi šeit.
Labdien. Mani sauc Mortimers Folkārts.
Slavenais grāmatu ārsts.
Tu nāc tieši laikā.
Apskati šo pacientu. Vai domā, ka spēsi viņu glābt?
Domāju, ka viņš atlabs. - Lieliski.
Jums gan šeit ir liela kolekcija. - Jā.
Ja vēlaties ko apskatīt, jūtieties kā mājās. - Paldies.
Gudra acs...
Kāpēc lai mēs viņu nenosauktu par Melno Skaistuli?
Mans dārgais bērns...
Iedomājies, Heidij...
Mežāža vīri meklē Putekļpirkstu nepareizajā vietā...
Bagātību salas dienvidrietumu krastā...
Viņš nav aizbraucis no ciema.
Viņš pat nav mēģinājis aizbraukt...
Putekļpirksti bija Bastas mājā.
Kas mums tuvojas no kalna viņas puses? Tas ir kaut kāds briesmonis!
Putekļpirksti.
Viņam nepatīk, kad viņu kutina.
Tev būtu jābūt uzmanīgākai.
Viņu sauc Gvins.
Zinu, ka viņš izskatās apburošs.
Bet tu jau zini, ko saka par grāmatām un to vākiem.
Jā, zinu gan...
Es tāpat zinu, ko saka par sarunām ar svešiniekiem. Atvainojiet.
Bet es neesmu svešinieks, Megij.
Tu mani neatceries, mēs tikāmies, kad tu vēl biji pavisam maza.
Bet es neesmu svešinieks.
Sveiks, Sudrabmēli.
Es nupat aprunājos ar tavu meitu.
Megij, pagaidi mani mašīnā.
Viss kārtībā, mēs esam pazīstami.
Tēt... - Klausi mani!
Pastaigāsimies mazliet.
Es tevi meklēju.
Es jau gadiem tev sekoju.
Es gaidīju, kamēr tu atradīsi to, ko meklē.
Ko tu no manis gribi?
Es gribu, lai tu vērs par labu kļūdu, kuru pieļāvi pirms 9 gadiem.
Esmu šeit, lai tevi brīdinātu. Mežāzis zina, kur tu dzīvo.
Viņa vīri gaida, kad tu ar meitu atgriezīsies mājās.
Viņš vēlas, lai palasi viņam priekšā. - Viņam nav paveicies.
Es vairs nelasu skaļi.
Vai domā, ka tad, kad viņš tevi atradīs, tev būs cita izvēle?
Es varētu tevi piesegt, bet es to nedarīšu.
Ja vien neapsolīsi mani aizsūtīt mājās. Esmu šeit pārāk ilgi.
Aizsūti mani mājās, Sudrabmēli.
Palasi man priekšā. - Piedod, es tev nevaru palīdzēt.
Tas ir pārāk bīstami. To nav iespējams kontrolēt.
Ja tu man nepalīdzēsi, es atradīšu kādu, kas to izdarīs. Iedod grāmatu.
Kādu grāmatu? Man nav grāmatas.
Tev nav grāmatas? - Nē.
Es to visur meklēju. Man tās nav.
Kas tev somā?
Vai tu beidzot to atradi?
Smieklīgi, vai ne? Savādi, ka uzrados šeit īstajā brīdī.
Zini, reizēm viss notiek uz labu.
Bet šī nav viena no tām reizēm!
Tēt!
Megija! - Kas notiek?
Es tev liku sēdēt mašīnā! Skrien!
Kāp iekšā, kāp iekšā!
Braucam!
Stāvi! Es tev cenšos palīdzēt!
Ko tu dari? Neaiztiec to! - Es gribu apskatīt to grāmatu!
Tu nedrīksti aiztikt to grāmatu, skaidrs?
Nē, nav skaidrs. Man nekas nav skaidrs!
Kas tā par grāmatu? Kāpēc tas vīrs ar rētaino seju to gribēja?
Kāpēc viņš tevi sauc par Sudrabmēli? - Es to nedrīkstu teikt.
Tev man tas jāpasaka. - Nē, man tevi jāpasargā.
Un tavu māti tāpat.
Manu māti? Kāds tam sakars ar manu māti?
Megij, beidz...
Man ir bail, Mo.
Megij, es par tevi parūpēšos.
Es to vienmēr esmu darījis, un tā būs vienmēr.
Vismaz pasaki, kurp mēs braucam.
Mēs braucam uz Itāliju.
Tur dzīvo tava tante. Mums tur noteikti jānokļūst, skaidrs?
Lūdzu, Megij. Vairs nekādu jautājumu.
PAT NEDOMĀ VELTI TĒRĒT MANU LAIKU. EJ PROM!
Vai mana tante ir draudzīga?
Tev viņa patiks.
Vai jūs varētu beigt zvanīt pie durvīm?!
Pēc kāda laika. Viņai pie tevis jāpierod.
Pareizi.
Ko vajag?
Elinora...
Pie Tomasa Hārdija piemiņas!
Priecājos, ka beidzot esi atgriezies šeit, Mortimer.
Manas nabaga grāmatas atrodas šausmīgā stāvoklī.
Neuztraucies. Es par tām parūpēšos.
Nespēlējies ar ēdienu, bērniņ. Tu vairs neesi zīdainis.
Paskaties uz viņu. Viņa ir tikpat caurspīdīga kā ziepju burbulis.
Viņa man ļoti atgādina viņas māti.
Ne tikai tad, kad viņa atver muti, ja viņa to vispār dara. Runājot par...
Mēs no viņas neesam saņēmuši nekādas ziņas, ja to tu domāji.
Labi, tas nekas.
Arī es uzaugu bez mātes. Tāpēc neesmu sliktāka par pārējiem.
Mana māte reiz devās uz safari, un tā arī nekad neatgriezās.
Visas mūsu ģimenes sievietes to vien dara, kā meklē piedzīvojumus.
Tikai es nē, man šeit patīk.
Bet tava māte...
Viņa gribēja ko īstu.
Mana mamma gribēja mani.
Reiz viņa pazuda, neko nepaskaidrojot.
Vai to jūs saucat par piedzīvojumu? - Nē, to es saucu par pamešanu.
Malacis, Elinora.
Tu zini, ka man ir taisnība.
Mamma mūs nepameta.
Nē, protams, nē.
Kas ar viņu patiesībā notika?
Es vairs neesmu bērns. Es jau esmu pieaugusi.
Gandrīz.
Pietiekami, lai uzzinātu, kas ir noticis manā dzīvē.
Domā, ka neesmu pamanījusi, ka nemācos parastā skolā?
Un kāpēc mēs vienmēr ceļojam no vienas vietas uz citu?
Visus šos gadus tu meklēji mammu.
Un tā grāmata, es tikai nesaprotu, kā abas šīs lietas ir...
Megij...
Tev man kaut kas jāsaka.
Es reizēm par viņu rakstu. - Tiešām?
Jā, es izdomāju stāstus...
Tu izdomā stāstus? Megij, tu zini, ka nevēlos, lai tu to dari.
Bet man tas ir jādara.
Jūtos tā, it kā vārdi spētu viņu atvest pie manis.
Jā.
Rakstītais vārds...
Tam ir liels spēks.
Tev jāuzmanās.
Vai domā, ka reiz mēs viņu vēl satiksim?
Es ceru, Megij.
Es ceru.
Atkāpies no tā plaukta! Paej no tā nost!
Ko tu šeit dari? Šī vieta nav domāta bērniem.
Man likās, ka tev tas bija skaidrs. Nāc, ārā!
Piedod, es tikai meklēju kādu grāmatu, ko palasīt.
Vai tas ir tavs deguna nospiedums?
Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik vērtīgs ir šis manuskripts?
Jā, es zinu.
Ak, tu zini, vai ne?
Tā ir persiešu grāmata, vai ne?
Es to varu pateikt pēc attēliem...
...rozā un zilajām līnijām uz zelta fona.
Vai tas varētu būt saglabājies no 12. gadsimta beigām?
Ak kungs, kāda viszine!
Tas ir skaists.
Vai ne? Dievinu visu, kas nāk no Persijas.
Tad jau esi bijusi Persijā? - Jā, simtiem reižu.
Tāpat kā Pēterburgā, Parīzē, Tuvajos Austrumos, un tuvākajās planētās.
Ne reizi neizejot no šīs istabas.
Grāmatas ir piedzīvojumi. Tajās ir slepkavības, mīlestība un kaisle.
Tās mīl katru, kas tās atver.
Ja apsolīšu neko neaiztikt...
...vai varēšu šeit mazliet pasēdēt un palasīt?
Pie loga ir krēsls, kurā viņa mēdza ieritināties un lasīt.
Viņa?
Tava māte.
Tavs tēvs viņai šeit lasīja priekšā.
Tā bija viņas.
Ja atradīšu grāmatzīmes nevietā, es aizslēgšu šo istabu...
...un tu to vairs nekad neredzēsi, to es tev apsolu.
Tad Dorians Grejs pavēra durvis...
Tiklīdz viņš to izdarīja...
Atvadas...
Ieslodzīts...
Vēlēšanās atriebties...
Es tevi centos brīdināt.
Es tev devu iespēju man palīdzēt, bet tu to noraidīji.
Tev tikai bija jāatlasa mani atpakaļ. Tu varēji paturēt to grāmatu.
Bet tu aizskrēji.
Tāpēc es atgriezos pie Mežāža.
Ko? - Viņš apsolīja man palīdzēt.
Ko tu izdarīji?
Megij!
Laukā ir vīri! Viņi cenšas ielauzties mājā!
Megij!
Uzmanies, Mo!
Mortimer, manas grāmatas!
Sveiks, Sudrabmēli.
Basta? - Vai tu ilgojies pēc manis?
Stāt!
Ak jūs, neizglītotie stulbeņi! - Turi viņu!
Jūs iznīcināt meistardarbus!
Tie ir meistardarbi, jūs, neizglītotie pamuļķi!
Stāt! Zvēru, ka nogalināšu jūs visus.
Jūs zināt, ka es to varu! Man tikai jāpasaka daži vārdi!
Mums nav jāuztraucas par vārdiem, ja izgriezīsim tev mēli.
Tu mani atceries, vai ne?
Viens, divi, trīs...
Ja tas nenostrādās...
...te ir arī tava meita.
Novācies no manis! - Neviens netiks ievainots!
Jā, uguns. Uguns!
Vai tad mēs nevienojāmies? Vai tad mēs nevienojāmies?
Jā, mēs vienojāmies, vienojāmies, vienojāmies!
Ļaunie gari, es jūs atsaucu! Ļaunie gari, es jūs atsaucu!
Tēt! Tēt!
Pareizi, ved viņus uz mašīnu.
Neņemiet viņas līdzi. - Tāda bija Mežāža pavēle.
Mums būs mazliet jāpiepūlas...
...lai pierunātu tēti lasīt.
Megij!
Neiesaistiet tajā manu meitu! Dieva dēļ, viņa vēl ir bērns!
Nē, nē, nē!
Neaiztiec. - Tā ir mana vienīgā iespēja atrast sievu.
Tā ir mana vienīgā iespēja atgriezties mājās! - Nē!
Kas tas ir? Kad tu man pateiksi, kas patiesībā notiek?
Vai tavs tēvs tev jebkad ir lasījis pasaku pirms gulētiešanas, Megij?
Tev viņam jāpajautā, kāpēc. - Atdod!
Es to paņemšu!
Nē!
Manas grāmatas! Nē!
Nāc, pasteidzies.
Ak nē, manas grāmatas...
Nāc.
Megij...
Kur mēs esam?
Viņi ir klāt.
Viņi tuvojas.
Cik jauki...
Tikai pēc jums.
Visi laukā! Laukā!
Cik viņi ir rupji!
Kustieties! Kustieties!
Tas tikšķ.
Lidojošie pērtiķi.
Kas šī par vietu? - Es nezinu.
Laipni lūgti mūsu necilajā mājoklī.
Izbaudiet.
Nē, es nedzīvošu kūtī kopā ar visiem šiem radījumiem!
Ej iekšā!
Kusties!
Ko mēs šeit darām, Mortimer?
No kurienes ir visi šie radījumi?
No grāmatām.
Viņi nāk no grāmatām.
Ko tu tur runā?
Mortimer, izsakies skaidri, savādāk izslēgšu tevi no mantojuma.
Viņi nāk no grāmatām? Ko tu ar to domā?
Panāc...
Megij...
Tas ir stāsts, kuru tik ilgi gaidīji.
Elinora, tu aizgāji uz grāmatu gadatirgu...
...un mēs palikām mājās. Es, Megija, tava mamma.
Tonakt mēs bijām bibliotēkā...
Es atvēru grāmatu, kuru nupat bijām nopirkuši...
"Tintessirds".
"Tintessirds"...
Tā bija viegli lasāma. Tajā bija daudz brīnumu un piedzīvojumu.
Kā arī radījums, vārdā Ēna. Viņš bija biedējošs.
Es skaļi izlasīju vairākas nodaļas, bet nekas nenotika...
Tad viņi pēkšņi uzradās...
...no Viduslaikos sarakstītās grāmatas. Vispirms Mežāzis...
Bandīts, kas strādāja Tumsas pavēlnieka labā.
Tad Basta, ar savu tradicionālo spērienu un nazi...
Un tad Putekļupirksti...
...ceļojošais ugunsrijējs ar maģiskām spējām.
Mana balss viņus atdzīvināja.
Tava balss viņus atdzīvināja no grāmatas?
Bet viņas māte iegāja grāmatā viņu vietā.
Lūk, kā tas notiek.
Tonakt Putekļupirksti mūs izglāba no Mežāža.
Tikai tad es sapratu...
Ka Resa, tava mamma...
Viņa ir pazudusi.
Viņi iznāca no grāmatas, bet viņa tajā iegāja.
Resa!
Tā, Megij, bija pēdējā reize, kad lasīju tev priekšā.
Naktī, kad mēs zaudējām tavu māti.
Viņa iegāja grāmatā...
Ak kungs, Mortimer!
Visus šos gadus tu man liki domāt par Resu tikai to ļaunāko!
Kāpēc tu mums to nepateici? - Vai jūs man noticētu?
Tu gribi izlasīt mammu atpakaļ no grāmatas.
Tāpēc tu visus šos gadus meklēji "Tintessirdi".
Ja viņa ir dzīva.
Tu saki, ka viņa ir ieslodzīta tajā grāmatā. Bet kā tu to vari zināt?
Kas tev teica, ka viņa tajā iegāja? Un, pat, ja tā...
Kā gan viņa izdzīvotu 9 gadus ar tādiem briesmoņiem kā šie?
Varbūt ir vēl ļaunāk.
Kā tu vari zināt, kur viņa ir? Un vai viņa vispār ir dzīva?
Kā tu to zini?
Izskatās kā bilde grāmatā. - Baisi.
Cik pretīgi. Tam vīrietim nav nekādas gaumes izjūtas.
Vai tu nebeigsi mani bakstīt?
Megij, iedomājies, ka esi grāmatā. Bērni meklē palīdzību grāmatās.
Nē, nemeklē vis.
Vai atceries "Mazo sērkociņu meitenīti"?
Viņu atrada laukā, sasalušu līdz nāvei.
Kustieties.
Ienāciet.
Mēs jums pataupījām labākās vietas.
Mežāzi...
Es taču tev teicu, lai izbeidz!
Lūdzu.
Tu esi novecojis.
Tev ir pils.
Tiešām. - Un jauna frizūra.
Jauka pils klusā nostūrī...
Tālu no ziņkārīgiem acu skatiem.
Esmu labi pielāgojies tavai pasaulei, vai tev tā nešķiet?
Tā laikam ir tava meita. Viņai vēl visa dzīve priekšā.
Tu gan esi viena čīkstoša vecene.
Tu čīksti, nemaz neatverot muti.
Tu, barbariskais radījums no daiļliteratūras!
Tavs ļaunums ir pielīdzināms stulbībai!
Nezinu, kā tev veicās tajā bezvērtīgajā novelē...
...bet tur, no kurienes nāku es, neviens neiznīcina bibliotēkas!
Manu mūža darbu izpostīja ducis neizlasītu, ļaunu bandītu!
Es nepacietīšu vecu sievieti ar lielu muti.
Tu jau pazīsti manu lasītāju.
Darius, vai neparādīsim viesiem, pret ko es cenšos cīnīties?
Izlasi to.
Bet tu teici...
Ka tad, kad viņš būs šeit, man vairs nebūs jālasa...
Jā, bet es meloju.
Lasi grāmatu.
Rapundzelai bija brīnišķīgi, gari mati.
Tie bija tikpat labi kā labākais zelts.
Un, kad viņa izdzirdēja...
Palīgā! Nē!
Palīgā!
Vai redzat?
Paskatieties uz uzrakstu uz sejas. Viņa ir tikai pa pusei izlasīta...
Aizvediet viņu uz cietumu! - Nē!
Un apgrieziet viņai matus! - Nē!
Es nelasīšu skaļi, ja jūs to cenšaties panākt.
Ne tad, ja viņi būs istabā. - Lūdzu aizvediet meiteni.
Novāc rokas!
Lūk, ko mēs darīsim: Tu darīsi to, ko es tev likšu,
vai arī nogalināšu veco un ieslodzīšu meiteni uz mūžu. Skaidrs?
Lieliski. Nu tad sāksim, labi?
Tā ir lieliska grāmata, tajā ir daudz bagātību.
Man jāizlasa no grāmatas bagātības?
Pagaidām. Kādam jāmaksā par remontu un apkuri.
Es tevi brīdinu. Es nespēju kontrolēt to, kas nāk vai iet.
Man nav ne jausmas, kas notiks.
Tas solās būt jautri. Nu tad sākam.
Kasims apskatīja alā apraktos dārgumus.
Tur bija zelta un sudraba monētu kalni no grīdas līdz griestiem.
Tur bija zīda baķi un maisi ar dārglietām.
Kasims savāca visus dārgumus, ko spēja paņemt.
Bet tad viņš atklāja, ka alas durvis ir aizslēgtas.
Un pēc Allaha gribas...
...viņš bija aizmirsis paroli.
Viņš kliedza: "Atver, Bārlij!"
Bet durvis nekustējās. Kasims izmantoja visas zināmās frāzes.
"Atver, Bakvit!", "Atver, Milet!"
Bet durvis nevērās vaļā.
Tad viņš dzirdēja zirgu pakavu dipoņu.
Smiltis...
Kasims skrēja, lai paslēptos, bet paklupa, izmetot monētas...
Tad viņš izmisumā iesaucās: "Sezam atveries!"
Un durvis atvērās...
Atklājot viņam nepatīkamu skatu...
...uz bandītiem.
Ko?
Vai redzi?
Jā! Jā!
Lūk, kā tas jādara!
Skatieties! Vai es jums neteicu?
Aizved viņu uz šķūni un izbaro tikšķošajam krokodilam.
Bet, ja viņš iznāca no grāmatas, kas tajā iegāja?
Palīgā!
Palīgā.
Tagad mana kārta.
Tagad ir mana kārta.
Tu man solīji.
Tava kārta?
Ak, tu domā šo.
Tā ir neiedomājami reta grāmata. Mēs to meklējam jau gadiem.
Es nevaru jūs nosūtīt atpakaļ. Es nezinu, kā to darīt.
Aizsūtīt mūs atpakaļ?
Kāpēc lai mēs gribētu doties atpakaļ...
...kad tavā pasaulē mums klājas tik labi?
Ar jūsu telefoniem, ieročiem un...
Kā sauc to lipīgo lietu?
Līmlenta. - Jā, līmlenta.
Man patīk līmlenta.
Kas gan es biju "Tintessirdī"?
Tumsas pavēlnieka rokaspuisis.
Es dzīvoju mežā, ar visiem tiem pretīgajiem radījumiem.
Bet paskaties uz mani tagad.
Man ir pils.
Es negribu doties atpakaļ. Neviens no mums to nevēlas.
Lai būtu drošs par to, es darīšu to, ko vienmēr esmu darījis,
kad kāds uzrok šo garlaicīgo grāmatu.
Tu apsolīji, ka mani aizsūtīsi mājās.
Jā, zinu. Es meloju.
Es taču esmu melis. Es visu laiku meloju.
Man likās, ka pēc visiem šiem gadiem tu to jau būsi sapratis.
Nē! - Nē!
Izņem to! Izņem to!
Nē!
Vai tev tas katru reizi jādara? Tas tiešām ir nožēlojami.
Nedari to!
Ej ārstēt apdegumus. Savādāk man nāksies atcelt mūsu triku vakaru.
Tu taču zini, cik ļoti man patīk triku vakari. Ieslēdziet viņus.
Eu, Darius! Neaizmirsti pabarot krokodilu, labi?
Lai svētīts Tēzejs!
Nē, nē, nē. Viņš tā negribēja.
Viņš tikai ir izsalcis. Tā nav viņa vaina.
Tas ir Mīnotaurs.
Viņš knapi staigā, pateicoties Dariusam un viņa lasīšanai.
Tas āksts daudz ko ir salaidis grīstē.
Mēs iznācām no grāmatas ar tetovējumiem. Vai redziet manu aci?
Ja jums tas liekas šausmīgi, paskatieties uz manu degunu.
Tas ir atbaidošs. - Jā... Labi.
Tā kā varat iedomāties, cik esam pateicīgi, ka esat šeit.
Pagodināti. Beidzot šeit ir kāds, kas tiešām prot lasīt.
Es savainojos.
Atkal.
Es nesaprotu.
"Tintessirdī" man rokas nekad neapdega.
Bet šeit!
Ugunij nav humora izjūtas.
Vai tu atkal centies aizbēgt?
Resa...
Padodies...
Mēs nekur nevaram aiziet.
Uz brīdi...
Es turēju "Tintessirdi" savās rokās.
Tagad tie ir tikai pelni.
Un es nekad neatgriezīšos mājās.
Bet tu...
Tev vēl ir cerība.
Kad Darius tevi izlasīja no grāmatas, viņš atstāja tavu balsi tur.
Bet, ja tu spētu runāt...
Vai tu man izstāstītu savu stāstu?
Vai tu to izstāstītu?
Nē.
Nē, tu neizstāstītu. Tikai tāpēc, kā esmu uzrakstīts, vai ne?
Tu domā, ka esmu bezjūtīgs melis.
Bet tas nav viss.
Tās nav visas manas īpašības.
Tas ir tikai sapnis.
Tas ir tikai sapnis. Tikai sapnis.
Vai ar tevi viss kārtībā?
Kā tevi sauc? - Mani sauc Farids.
Vai tu esi viens no 40 laupītājiem? - Beidz runāt ar mani.
Vai nezināji, ka runāt sapnī ir slikta zīme? Tu, stulbā meitene!
Ja tu sapnī runā, tu nekad neatradīsi atpakaļceļu.
"Stulbā"?
Tu jau domā, ka atrodies sapnī. Es tikai centos būt pieklājīga.
Turpini murmināt, man vienalga.
Tas ir tikai sapnis. Tikai sapnis.
Nāc mājās.
Lūdzu, nāc mājās.
Labrīt.
Paldies.
Kā lai es tev atmaksāju?
Resa, tad, ja es tev atrastu atslēgu, kurp tu dotos?
Tā ir tava ģimene?
Tavs vīrs?
Tava meita?
Tu iegāji grāmatā, kad es no tās iznācu.
Tu iegāji grāmatā...
Kad es no tās iznācu...
Un tad Dariuss tevi atkal izlasīja...
Gvin...
VAI ZINI, KUR IR MANA ĢIMENE?
Es tevi atbrīvošu no šīm važām, un tu dosies mājās.
Tiksimies stallī.
Es nekad to neesmu spējis kontrolēt.
Es zinu, ka varu izlasīt Resu no grāmatas.
Varbūt man izdosies ielasīt Mežāzi atpakaļ.
Mums tikai jāatrod vēl viena grāmata.
Tev vajadzēja 9 gadus, lai atrastu šo.
Gan jau grāmatas autoram būs vēl viens eksemplārs.
Ja viņš ir dzīvs, viņam jābūt tai grāmatai.
Kādam jāzina, kur viņš dzīvo.
Lieliski. Tagad mums būs jāmēģina izbēgt, vai ne?
Vai nu tā, vai arī tiksim izbaroti tikšķošajam krokodilam.
Kādam viņš jāaptur.
Pirms jūs ko sakāt, esmu šeit, lai glābtu jūs.
Pēc tam, kad mūs gandrīz sadedzināja uz sārta?
Tu gribi atrast savu sievu tikpat ļoti kā vēlos atgriezties pie ģimenes.
Ja tu domā, ka ir vēl kāds grāmatas eksemplārs, meklēsim to kopā.
Kā tu iedomājies mūsu bēgšanu?
14. lappuse.
Visvarenā viesuļvētra?
Visiem iekšā pilī! - Skrienam!
Viņi dzirdēja tuvojamies stipru vēju no ziemeļiem...
Tēvocis Henrijs un Dorotija varēja redzēt,
kā garā zāle vējā viļņojās pirms tuvojošās viesuļvētras...
Tuvojas ciklons, Em. Es aiziešu pēc krājumiem.
Labi sunīši.
Pēkšņi, tēvocis Henrijs piecēlās...
Visiem pazust no laukuma!
Viņš aizskrēja uz kūti, kurā turēja govis un zirgus...
Ema meta visus darbus pie malas un piegāja pie durvīm...
Jau no pirmā acu skatiena viņa varēja pateikt, ka tuvojas briesmas.
Ātrāk, Dorotij! Skrien uz pagrabu!
Lūk, kur viņa! Ātrāk!
Bet tad notika kas savāds...
Māja sagriezās kādas 2, 3 reizes un lēni pacēlās gaisā.
Dorotija jutās tā, it kā paceltos gaisa balonā.
Ar to vajadzētu pietikt.
Pazūdam no šejienes!
Bēgam!
Palīgā!
Nāciet šurp! Ejam!
Taisni uz priekšu!
Skrienam! - Ķeriet viņus!
Nāc, celies!
Tev bija taisnība.
Mo!
Gvin! - Megij!
Megij!
Turies, turies!
Nekustieties!
Uzmanieties!
Putekļpirksti!
Kur mēs ejam?
Neatstāj mani šeit!
Ieslodzītie!
Viņi bēg!
Skrienam!
Pasteidzies, kāp iekšā! - Skrienam, skrienam!
Kāp iekšā, kāp iekšā!
Atslēgas, pasteidzies! - Ņem visas!
Kura ir īstā? - Tā ar deviņnieku!
Pagaidiet! Gvina!
Pasteidzies, Gvina!
Pasteidzies! Braucam, braucam!
Turieties!
TOPEKA, KANZASA 7 JŪDZES
Uzmanies!
Vai tev vēl joprojām liekas, ka tas ir sapnis?
Kas gan cits tas varētu būt?
Mēs lidojam.
Vai arī nakts mums lido garām?
Viņš dzīvo Alassio.
Kur tas ir?
Dienvidos. - Dienvidos? Vai tu nevarētu pateikt precīzāk?
Labāk kā kamieļi, vai ne?
Farid!
Ak, huligāns!
Farid, es tev nopirku drēbes. Savādāk tu nomirsi no aukstuma.
Šī droši vien ir īstā vieta.
Zivju tirgotājs teica, ka viņš dzīvo laukuma viņā pusē.
Labi. Lieliski.
Es nenākšu.
Kā to saprast? Tev jānāk, savādāk viņš man neticēs.
Nezinu gan. Tu proti pārliecināt.
Tu mani izlasīji no grāmatas.
Grāmata ir rokas stiepiena attālumā.
Tu baidies.
Tu nekad neesi lasījis "Tintessirdi", vai ne?
Kas tur ir lasāms?
Es tajā dzīvoju. Ne līdz beigām, bet tas mani neinteresē.
Kāpēc ne?
Vai tu zini, kā beigsies tava dzīve, Megij?
Nē. Un pieļauju, ka tu to negribētu zināt.
Tas būtu tāpat kā atklāt noslēpumu.
Kas tur jautrs? - Es gan zinu, kā beigsies mana dzīve.
Es došos mājās.
Kāpēc?
Piedodiet. Man tas viss šķiet pārāk reālistiski.
Es dodu priekšroku labi uzrakstītam stāstam, kas paliek grāmatā.
Man jāatgriežas pie manām nabaga grāmatām.
Es gribu viņas sakārtot un salikt vietā.
Es to izdarīšu. Ļauj man... - Te tev būs nauda.
Kā redzi, es jau nopirku biļeti.
Atā.
Lai jums veicas.
Elinora... - Ļauj viņai iet.
Nesaaukstējies.
Atā.
Esam klāt. Šī būs īstā vieta.
Pareizi.
Ak...
Vai jūs esat Fenolio kungs? - Jā.
Mani sauc Mortimers Folkārts.
Mani sauc Megija. - Mana meita.
Es arī kādreiz kļūšu par rakstnieci. - Tiešām?
Jā, iedodiet man rakstāmo. Pasteidzieties, man cepas kūka.
Jūs izskatāties, it kā kaut ko nelabu būtu ieēduši.
Ja vēlaties autogrāfu, iedodiet man pildspalvu. - Mēs to negribam.
Jūs negribat autogrāfu? - Nē.
Tad kāda velna pēc jūs zvanījāt man pie durvīm?
Patiesībā...
Laukumā sēž Putekļpirksti, mēs nupat aizbēgām no Mežāža ciema...
Un jūs neticēsiet, ko Basta centās izdarīt.
Ko?
Nāc mājās.
Lūdzu, nāc mājās.
Tas būs labs stāsts, es jums saku.
Sudrabmēlis ir laba ideja. Žēl, ka man pašam tā neienāca prātā.
Tas ir pārāk absurdi, lai to uztvertu nopietni.
Zinu, ka mani tēli šķiet tik ticami, ka tie liekas atdzīvojamies.
Bet tas vienkārši nav iespējams.
Viņš ir tieši tāds, kādu es viņu iedomājos.
Tā laikam jūtas cilvēks, kas dod dzīvību.
Pagaidiet, kur jūs ejat? Viņš nevēlas jūs satikt.
Protams, ka vēlas. Praktiski esmu viņa tēvs.
Ko tu beigās izdarīji?
To sauc par Pūķa elpu.
Vai vari man to iemācīt?
Jums noteikti šķiet aizraujoši satikt jūsu tēlus.
Bet mēs šeit ieradāmies tikai tāpēc, lai...
Lai ielasītu viņu atpakaļ grāmatā.
Tavs tēvs man nupat pasvieda ideju jaunam tēlam.
Prasmīgs laupītājs, kas zog...
tāpat kā tas pļāpa nosper spīdīgus priekšmetus no palodzes.
Es nezogu jūsu tēlus.
Jūs tos nozagāt un gribat paturēt. To sauc par tīrāko laupīšanu.
Es tikai cenšos atgūt savu sievu.
Putekļpirksti...
Es tik ļoti priecājos par iespēju tevi satikt... - Nē, nē, nē!
Nevainojamas rētas. Tieši tādas, kādas es tās biju iedomājies.
Es taču jums teicu, ka viņš ir nobijies. - Ceru, ka ne no manis.
Viņš baidās no tā, kas ar viņu var notikt grāmatas beigās.
Ko tu ar to domā? Tāpēc, ka viņš nomirst?
Ak nē...
Ak, skaidrs. Piedod. - Vai viņš grāmatas beigās mirst?
Man stāsts bija jāpadara interesants. Visi stāsti nevar beigties laimīgi.
Neviens nedzīvo mūžīgi.
Kā tas notiks?
Tevi nogalina viens no Mežāža vīriem, kamēr centies glābt Gvenu.
Tā ir ļoti aizkustinoša nāves aina. Es raudāju, kad to rakstīju.
Vai jums šķiet, ka mani interesē tas, ko jūs uzrakstījāt?
Jūs nevarat kontrolēt manu likteni. Savādāk manis šeit tagad nebūtu.
Es neesmu parasts jūsu grāmatas tēls...
Un jūs...
Jūs neesat mans Dievs.
Tagad klausies, vecais...
Tev ir grāmatas kopija, vai nav?
Jo es tagad labprāt dotos mājās.
Problēma ir tā, ka tā šeit stāv jau gadu desmitiem.
Oriģinālā versija ir ar maziem burtiem.
Tad noliktavā izcēlās ugunsgrēks...
Un izdevniecība bankrotēja.
Tas mums prasīs mūžību.
Beidz. Mums nav laika muļķībām.
Beidz! - Tu esi skāba kā kazas urīns.
Paldies. Es tev nejautāšu, kā tu to zini.
Paskaties apkārt. Šis dārzs līdzinās paradīzei.
Nekādu vergu. Nekādas smilšuvētras.
Nekādu blusu. - Nekāda miera un klusuma.
Nē, tā nav šī.
Man bija pāris kopijas...
Bet es tās aizdevu grāmatu izstādei Dženovā pirms pāris gadiem...
Un tās tika nozagtas.
Pieļauju, ka laupīšanā vainojams Mežāzis.
Tolaik pieļāvu, ka tā ir slikta zīme.
Atradu! - Kas tur ir?
Oriģinālais manuskripts. Rakstīts ar rakstāmmašīnu.
Jēziņ, cik nepacietīgi.
Pēc visiem šiem gadiem es vēl joprojām atceros varoņus.
Ūdens nimfas Pazudušajā mežā...
Un Umbras pilis...
Melnais princis...
Motliju folkmūzikas svētki.
Un, protams, tu, Putekļpirksti.
Tāpat kā visi nelieši:
Tumsas pavēlnieks, Mežāzis un Ugunsmetēji.
Un ļaunākais no visiem - Ēna.
Man jāatzīst, ka tā ir lieliska grāmata.
Es izdarītu visu, lai tajā iekļūtu.
Stājies rindā, veco vīr.
Man ir 209. - 447. lappuse. Kas ir tev?
Man ir pārējās.
Labi. Mums tas noderēs.
Tagad tu vari mani ielasīt atpakaļ, vai ne?
Centīšos. Tikai pēc tam, kad izlasīšu sievu, ar viņu viss būs kārtībā.
Tikai tā esmu ar mieru.
Mums būs problēma. - Par ko tu runā?
Tu nevari viņu izlasīt.
Kāpēc?
Jo grāmatā viņas nav.
Kāpēc tu man to nepateici? - Es viņu redzēju.
Patiesībā viņa vairs nav grāmatā.
Viņa ir... - Kur?
Viņa atrodas Mežāža ciemā. Dariuss viņu izlasīja.
Vai viņa ir dzīva?
Mēs tur bijām, bet tu man to nepateici!
Mums vajadzēja grāmatu. - Mums nevajadzēja grāmatu!
Man vajadzēja grāmatu!
Tur bija mana mamma, bet tu mums to nepateici?!
Klausies... Neskaties tā uz mani.
Ja tavs tēvs to būtu zinājis, viņš man nepalīdzētu.
Man vajadzēja to grāmatu!
Egoistisks, riebīgs, vājš tēls!
Vaino viņu, viņš mani tā uzrakstīja!
Es nepiekrītu. - Pasaki, kur man viņu atrast!
Es to nedarīšu, kamēr neapsolīsi izlasīt mani atpakaļ.
Pasaki, kur man atrast sievu. - Arī es ilgojos pēc ģimenes.
Labi.
Apsoli man.
Es tev apsolu.
Arī es gribu palīdzēt glābt mammu.
Paņem mani līdzi. - Tu zini, ka es to nevaru.
Bet es varu palīdzēt.
Tu vari palīdzēt, atrodoties šeit, drošībā. Tas ir viss, ko vari darīt.
Tu nezini, ko es varu.
Arī es nē...
Megij, vai tu, lūdzu...
Labi, beidz. Tev jāpaliek šeit.
Liels paldies. Parūpējieties par Megiju. - Jā.
Un arī Faridu. - Ko?
Parūpējieties arī par Faridu. - Protams.
Kāpēc nevaru braukt ar jums? Tā taču ir mana mašīna.
Ak, mīļā...
Atved viņu atpakaļ.
Noteikti.
Tagad esmu bērnaukle. Lieliski.
Pasteidzies, mēs nokavēsim vilcienu. - Cik ilgi līdz turienei jābrauc?
Tas nebūs ilgi. Nāc.
Vai varu sēdēt tev blakus, mamm? - Es arī gribu!
Es sēdēšu pa vidu.
"Tā vienkārši notika," Dorotija atteica. "Es neko nevarēju darīt."
Tev nav nekādu tiesību...
Ja vēlies, lai izmantoju savas spējas, lai aizsūtītu tevi mājās...
Tev vispirms kaut kas jāizdara manā labā.
Palīdzi man, un es palīdzēšu tev.
"Ko lai es daru?" meitene jautāja.
Nogalini rietumu ļauno raganu...
Viņi dzirdēja tuvojamies stipru vēju no ziemeļiem...
Tēvocis Henrijs un Dorotija redzēja, kā garā zāle vējā viļņojās
pirms tuvojošās viesuļvētras...
Toto vienmēr sasmīdināja Dorotiju.
Tas bija mazs, melns kucēns ar garu, zīdainu spalvu
un mazām, melnām ačtelēm, kas priekā spīdēja
abās viņa smieklīgā deguntiņa pusēs.
Toto? Ak, Toto, nebaidies!
Tu vairs neesi Kanzasā.
Toto!
Toto, lien laukā!
Man tevis dēļ būs nepatikšanas.
Tas esmu es. Atver durvis.
Uzgaidiet mirklīti.
Neizdod nekādas skaņas. Es runāju nopietni.
Piedod, man nebija izvēles.
Skaties, tas ir Basta!
Piedod, bet baidos, ka visi rokaspuiši ir šeit.
Sveika, princesīt. Kur ir tavs tēvs?
Es teicu, ka viņš devās atpakaļ, bet viņš man neticēja.
Tu viņiem pateici? - Viņš man pielika nazi pie rīkles!
Vai viņš nav šausmīgs? Un viņi netic, ka esmu grāmatas autors.
Pasaki, kur ir Sudrabmēlis, pirms nogalinu jūs abus.
Toto, nē!
Toto?
Ak kungs!
Viņa ir mantojusi tēva spējas!
Vēl viens Sudrabmēlis.
Vecais Mežāzis būs priecīgs.
Atvediet viņus abus.
Ja Dariuss viņu izlasīja no grāmatas...
Nē, nē. Viņai nekas nekaiš.
Pamatā, viņa... - Pamatā?
Viņai nav balss.
Ko? - Viņš viņu izlasīja pagājušajā pavasarī,
un viņai nav balss.
Bet savādāk viņai nekas nekaiš.
Apstājies. - Kāpēc?
Vienkārši apstājies. - Protams, runājošā zebiekste.
Es taču tev teicu, lai paliec pie vecā vīra.
Bet viņš ir ļauns.
Ne tik ļauns kā Mežāzis.
Tas mani nebiedē. Es uzaugu ar slepkavām un laupītājiem.
Viņš tevi noteikti iebiedēs.
Man tev būtu jāliek iet atpakaļ. - Es tev vienalga sekotu.
Kāp iekšā. - Kad tas viss būs beidzies,
tu man iemācīsi Pūķa elpu. - Kāp mašīnā.
Felonio kungs?
Viņi tikai riņķo apkārt pilij.
Mums jāiet iekšā.
Kad tiksim līdz kalpoņu namam,
Resas istaba ir trešās durvis pa labi no sētas durvīm.
Es iešu pa sētas durvīm. Piesedziet mani.
Tā ir mūsu iespēja iekļūt pilī.
Tas ir bīstami, tāpēc jums jābūt gataviem uz visu.
Jums jākustas ātri.
Tikai pēc tevis.
Vai mums jāatpūšas?
Nē, būs jau labi. Kustamies.
Bērni. - Man nekas nekaiš.
Kas tas bija? - Kur?
Tur!
Tur! - Šaujiet!
Vediet viņus šurp! - Paldies.
Viņi ir uz jumta! - Ak nē!
Uz priekšu. Ātri!
Pasteidzies! Kāpjam augšā! - Sekojiet viņiem!
Neļaujiet viņiem aizbēgt!
Paskaties. Paskaties uz Pūķa elpu.
Es to iemācījos. Pieskaries manai rokai.
Viņš tur ir pārāk ilgi. Man jāpārbauda, vai ar viņu viss kārtībā.
Mēs viņu atradīsim.
Viņš nevar būt tālu.
Malacis. Paldies. - Vienmēr laipni.
Paskaties tik, kas ir atgriezies.
Tieši laikā nāvessoda izpildei.
Labi.
Mežāža pils ir kā pieczvaigžņu viesnīca.
Tikai ne tev. Tu tiksi ieslēgts kapenēs.
Bet daži mūsu viesi apmetas istabiņās ar skaistu skatu pa logu.
Resa.
Piedod.
Klausies, tavs vīrs ir šeit.
Viņš ir ieradies, lai tevi glābtu.
Tur! Tur!
Tur!
Pasteidzieties!
Kas notika?
Viņi grib nogalināt Putekļpirkstus.
Viņš ir šeit.
Viņu nogalinās, tā ir mana vaina. - Nav gan. Kas notika?
Lai svētīti visi alfabēta burti!
Tā izskatās gluži kā manā grāmatā!
Tas ir tāpat kā iesoļot savā izdomu pasaulē.
Interesanti, ko Mežāzis tev liks lasīt.
Es ceru, ka tas būs kas labs.
Esmu uzbudināts. Un tu?
Kāds plosts, Džim? - Mūsu vecais plosts.
Vai tad mūsu plosts netika sadauzīts drumslās?
Tu mani esi pārliecinājusi.
Kaut gan nezinu, ko tas nabaga puika darīs bez sava plosta.
Nē. - Man apnicis jums rādīt trikus.
Pasakiet, kur ir mans tēvs!
Man nav ne jausmas.
Godīgi sakot, man vienalga, jo tu lasi tikpat labi kā viņš.
Uz ko tu blenz?
Tu esi tieši tāds, kādu es tevi aprakstīju.
Ģļēvs blēdis.
Kā tu uzdrošinies?
Tu vēl samaksāsi par savu nožēlojamo stāstu!
Tikai karalis to spēj izvilkt no akmens.
Vai tad tu neatceries?
Nekad nesmejies par mani!
Novāciet to no manis. Gribu, lai to nogalina ar pārējiem.
Suni? Jūs gribat nogalināt suni?
Kas attiecas uz tevi, redzēsim, cik ļoti mīli sevis radītos tēlus...
Kad Ēna tev nodīrās ādu gar acīm.
Tu viņu nevari izlasīt no grāmatas. Tu taču sadedzināji pēdējo grāmatu.
Kļūda.
Es saglabāju vienu grāmatas eksemplāru priekš sevis.
Vai neesmu pārsteigumu pilns?
Es taču nevarēju sadedzināt visus grāmatas eksemplārus.
Ne tad, ja mans dārgais draugs tur ir iesprostots.
Tev viņš patiks.
Ar patikšanu es domāju trīcēšanu nāvīgās bailēs.
Kā redzi, man patīk šī pasaule...
Un vēlos ierakstīt savu vārdu visās vēstures lappusēs.
Tu...
...un Ēna man tajā palīdzēsiet.
Es tev neko nelasīšu.
Vai tiešām?
Es tev parādīšu, kas notiek ar tiem, kas mani neciena.
Viņa bija īsta palaidne.
Neaprakstāmi palaidnīga.
Viņa vienmēr centās izbēgt.
Es tam pielikšu punktu.
Megija... - Mamm!
Tā esi tu.
Mo ir šeit. Mēs izbēgsim. Mums izdosies. Mēs visi aizbēgsim.
Nu, nu...
Cik aizkustinoša aina...
"Mamm..."
Paskaties uz mani.
Jā, es saskatu līdzību.
Vai tu vēl joprojām domā, ka nespēšu tevi pierunāt lasīt man priekšā?
Nē! Mamm! Mammu!
Lūdzu! Lūdzu!
Megija!
Vai ir par vēlu, lai veiktu labojumus? - Labojumus?
Varbūt jūs varētu pierakstīt vēl dažas rindiņas, vai saprotat?
Es nevēlos būt neatvairāms skaistulis.
Bet nezinu, vai esat pamanījis manu degunu.
Ak, degunu. Jā.
Domājat, ka to varat? Kaut ko pārrakstīt, pamainīt...
Nezinu. Tā ir lieliska ideja.
Kusties.
Ko tu dari? Laid mani. - Tu nevari iet lejā.
Pie viņiem ir mana meita. - Viņu nogalinās, ja izdarīsi ko muļķīgu.
Man nevajadzēja viņu atstāt vienu. - Mums jāslēpjas.
Jums nav no kā baidīties. Tā ir tikai putekļainas kapenes.
Ja arī šeit mīt ļauni gari, viņi nedusmojas uz mums.
Princesei jātaupa balss vakaram.
Es redzēju mammu. Viņa ir ieslodzīta.
Es zinu.
Vai esi redzējis manu tēvu?
Jā, ar viņu viss kārtībā.
Mežāzim ir vēl viens grāmatas eksemplārs.
Viņš man liks no tā izlasīt Ēnu.
Man ir Mo spējas.
Es to varu.
Tad jau tu mani vari ielasīt atpakaļ.
Kādā pilnmēness naktī...
Ēna atgriezās savā nicināmajā...
Liec viņam nogalināt Mežāzi.
Lai Ēna to izdara.
Ēdiens mazajai princesei.
Mežāzis vēlas, lai taupi spēkus vakaram.
Paliec. Mēs stāstām spoku stāstus.
Ak, pareizi. Tev taču nepatīk spoku stāsti, vai ne?
Es tev rādīšu spoku stāstus!
Novāciet to no manis!
Mana soma!
Šodien laikam nav tava laimīgā diena.
Atdod man to! - Ienāc un paņem.
Ko tu dari?
Kādam mūs jāatbrīvo no šejienes. Nedomāju, ka tas būs rakstnieks.
Atdod.
Uzmanies.
Man nav vajadzīga veiksme.
Laiks pabeigt iesākto.
Pie šī mirušā vīra pīšļiem es tevi nolādu.
Nesaki tā. Ņem savus vārdus atpakaļ.
Lai viņa gars tev seko ik uz soļa.
Ņem savus vārdus atpakaļ!
Atver vārtus. - Pasteidzies. Ātrāk.
Atver vārtus! - Ātrāk!
Izlaid mani.
Kura atslēga? - Palīgā! Ieslodzītie bēg!
Uguns! Izmanto uguni!
Pasteidzies!
Palīgā! Ieslodzītie bēg!
Ieslodzītie bēg!
Ātrāk!
Ieslodzītie bēg! Palīgā!
Palīgā! Ātrāk!
Piedodiet, es nevaru.
Es nevaru. Piedodiet. - Paliec šeit!
Neej prom!
Tev nav jābūt egoistam tikai tāpēc, ka es tevi tā uzrakstīju.
Tu esi kas vairāk! Tu pats tā teici!
Paliec un palīdzi mums!
Palīgā!
Ieslodzītie bēg! Palīgā!
Pārbaudiet visu pils apkārtni!
Izlaidiet mani!
Nebēdz! Atgriezies!
Ak kungs!
Tā laikam ir stulbākā lieta, ko tu jebkad esi darījusi, Elinor.
Tur taču dzīvo slepkavas.
Vai tu domā, ka ienāksi, un norādīsi, ko viņiem darīt?
Viņi noteikti tevī klausīsies, vai ne?
Vecais grāmatu tārps ar galvu mākoņos.
Paldies. - Tu esi dzīvs!
Paldies.
Labi. Labi, pietiks.
Vai tu viņas atradi? Kā jūtas Resa un Megija?
Viņām nekas nekaiš. - Labi.
Pagaidām.
Mežāzim ir viens grāmatas eksemplārs. - Ko?!
Viņš to slepeni glabāja.
Viņš vienmēr ir vēlējies izlasīt Ēnu no grāmatas.
Es nevaru izlasīt Ēnu. Tas mūs visus nogalinātu.
Tu viņam vairs neesi vajadzīgs.
Viņš atrada kādu citu.
Megiju.
Megiju?!
Trūkst iedvesmas?
Varbūt varu palīdzēt?
Ak jā, tu taču vēlies būt rakstniece.
Jūs sakāt tā, it kā tas būtu slikti. - Nē, tikai tas ir vienmuļš darbs.
Reizēm tevis radītā pasaule...
šķiet daudz draudzīgāka un dzīvīgāka nekā reālā dzīve.
Un jūs vēlaties dzīvot paša radītajā pasaulē.
Tu esi gudra meitene, Megij.
Neesmu sapņojis par to, ka tikšu ieslēgts kapenēs ar jaunu meiteni,
gaidot sava nāvessoda izpildi.
Man vēl nav tā, kas man ir vajadzīgs,
bet esmu jau tuvu.
Nāc, pabaro mūs.
Viņi gan nāk agri. Kāpēc tik agri? Tas mums nav izdevīgi.
Noliec šeit. Vārdiem jābūt nevainojamiem, savādāk nav jēgas.
Tie jāuzraksta pašam rakstniekam. Tam jāizklausās kā "Tintessirdij".
Atradu!
Ko tu atradi?
Kaut ko, ko atstāt viņai par piemiņu, pēc tam, kad manis vairs nebūs.
Man nerūp tavi ķēpājumi, vecais.
Tu esi viens no maniem ķēpājumiem, Megpij.
Es tavā vietā uzmanītos ar izteicieniem.
Kur jūs viņu vedat? - Uzvilkt viņai balles kleitu.
Neuztraucies, arī tu tiksi uzaicināts uz svētkiem.
Mēs neēstu bez tevis. Patiesībā, tu esi galvenais ēdiens.
Ēna vēlāk aprīs tevi un to kalponi.
Tā kā neuztraucies, kāds noteikti atnāks tev pakaļ.
Tu taču gribēji būt viena, vai ne? Tu nu tu esi.
Viena pati mežonīgā pasaulē.
Kukaiņu kodumi un dzēlieni un...
Ak kungs!
Vai tev ir plāns? Nē, nekāda plāna.
Tikai noīrē motociklu, paņem karti.
Gan jau kaut ko izdomāsi, kad būsi uz vietas.
Man ir plāns. - Labi.
Izmanto uguni, lai novērstu viņu uzmanību.
Es varu pilī izraisīt ugunsgrēku.
Es arī varu palīdzēt.
Nestājies man ceļā.
Kamēr Mežāža vīri centīsies nodzēst ugunsgrēku,
es ieiešu iekšā, un izglābšu Megiju un Resu. - Bet mēs esam atbruņoti.
Un viņiem ir tās... - Pistoles.
Tāpēc esam tērpušies melnos smokingos. Ejam.
Nāciet taču!
Tas tiešām ir viens jauks ciems.
Bet būtu jauki, ja man piederētu kas lielāks.
Lai es varētu izplesties.
Paplašināt savas karaļvalsts robežas.
Tāpēc man ir vajadzīga Ēna.
Negribu, lai aizbēg vēl kāds.
Ja nepārstāsi trīcēt, es tev ieduršu adatu.
Vai tu tiešām domā, ka no grāmatas izlasīšu visu armiju?
Vai tev ir labāka ideja? - Nē.
Tā jau man likās.
Kusties.
Uz priekšu.
Jā!
Nāc! Nāc!
Kusties!
Kusties uz priekšu.
Nedari muļķības, vai arī nekad vairs neredzēsi savu māti dzīvu.
Lūdzu.
Ir pienācis laiks atkalredzēties ar manu senu draugu.
Iztraucē viņus.
Labvakar.
Vai vēlies aizbēgt?
Tad tev nāksies man palīdzēt.
Tintessirds! Tintessirds! Tintessirds!
Lasi!
Lasi vārdus!
Tintessirds!
Lasi vārdus!
Tev tas labi padodas.
Tas nenozīmē, ka esam draugi.
Lasi! Lasi!
Tintessirds!
Lasi!
Te būs, ķer!
Mežāzis vadīja ļaunu vīru armiju,
kas visu satikto ļaužu sirdīs un prātos iedvesa bailes.
Kad vien viņi gāja garām... - Resa!
Ļaudis aizslēdza durvis, un slēpās kopā ar bērniem.
Bet no visiem, kas slēpās Pazudušajā mežā,
Visi visvairāk baidījās no kāda, kura vārds bija Ēna.
Ēna.
Dzimis no Mežāža upuru pīšļiem...
Ēna bija nemirstīgs un neievainojams.
Un nežēlīgs kā viņa skolotājs.
Viņa pirksti un elpa vēstīja nāvi...
Izlaužot ceļu kā medību suns mežā.
Viņš parādās tikai tad, kad viņu sauc Mežāzis.
Paceļoties virs zemes kā biedējošs briesmonis.
Nē. Pārstāj lasīt. Pārstāj. - Kas alkst nākamā upura asiņu...
Pārstāj lasīt, Megij.
Megij, pārstāj lasīt!
Cik skaisti.
Kāds prieks!
Mamma!
Ēna!
Ēna! - Toto, labs sunītis.
Mamma!
Kāds prieks.
Kādā zvaigžņotā vakarā viņš izdzirdēja citādu balsi.
Kad meitenes balss izsauca viņa vārdu, viņš atcerējās.
Paņem grāmatu!
Viņš atcerējās tos, no kā pīšļiem pats bija radies.
Visas sāpes un skumjas.
Ēna to atcerējās, un nolēma atriebties.
Atriebties tiem, kas bija atbildīgi par valdošo ļaunumu.
Saki, lai viņa pārstāj... - Ēna devās pie sava skolotāja.
Un sniedzās pie viņa ar savām pīšļu rokām.
Tas nav pareizi! - Sūtiet viņu prom!
Tā nav grāmata. Tie nav īstie vārdi.
Apturiet viņu. Lieciet viņai pārstāt lasīt!
Apturiet viņu! - Megij, uzmanies!
Mo!
Atdod man šo! - Atdod atpakaļ!
Cik interesants notikumu pavērsiens.
Sudrabmēli, tu esi laikā uz vakariņām!
Nē!
Tikai ne mana pils!
Uzbrukums!
Nost no ceļa!
Resa!
Nē! Laid vaļā!
Ko tu... Nē!
Vai tu domā, ka viņiem izdosies mani sakaut?
Ej! Aprij viņu!
Tikai pār manu līķi! - Uzmanies, Mo!
Turpini lasīt!
Ko? - Turpini lasīt!
Es nevaru! Man vairs nav, no kā lasīt!
Tad uzraksti!
Uz priekšu, Megij!
Tu to vari!
Ēna aizgriezās no nevainīgajiem.
Uz priekšu, Megij!
ĒNA...
Ēna aizgriezās no nevainīgajiem.
Un pagriezās pret ļaunu skolotāju, kas viņu izmantoja gadiem ilgi.
Ēna pastiepa pret viņu savas pīšļu rokas.
Mežāzis sāka krakšķēt un izzust kā veca grāmata.
Viņš kļuva gandrīz caurspīdīgs un plāns kā papīrs.
Es tev neļaušu!
Tēt!
Mežāža tintes melnā dvēsele trīcēja bailēs,
jo viņš redzēja, ka beigas ir tuvu.
Tāpat notika ar visiem, uz ko pavērās Ēnas skats.
Visiem, kas Mežāža vārdā darīja nelietības.
Tad viņi visi izzuda kā pīšļi vējā.
Nē! Palīgā!
Nē!
Tad arī pats briesmonis pazuda uz visiem laikiem.
Tā ir Megija! Viņa lasa!
Viņi atgriežas grāmatās! Es to palaidu garām!
Es negribu atgriezties savā pretīgajā grāmatā.
Visi tie, kas bija apburti pret savu gribu meitenes priekšā
tika atbrīvoti, un atgriezās, no kurienes nākuši.
Mo... Mo!
Toto?
Megija!
Lūdzu, atbrīvo mani!
Arī paša autora vēlēšanās piepildījās.
Viņš nokļuva pasaulē, par kuru vienmēr bija sapņojis.
Un tad, pēc mūžību ilgām gaidām...
Piepildījās mazās meitenes viskvēlākā vēlēšanās...
Viņa zināja, ka kādreiz atkal satiks savu māti, un viņi kopā ar tēvu...
Megij!
...atkal vienosies apskāvienā...
Mīļā, es ilgojos pēc tevis.
Kas notika?
Es visu palaidu garām.
Viņi visi ir pazuduši.
Es atnācu par vēlu.
Viņš mani vairs nekad neielasīs grāmatā.
Viņš teica, ka mēģinās. Pēc tam, kad satiks savu sievu.
Viņš to nedarīs. Viņš negrib riskēt viņu zaudēt.
Un es viņam nelikšu to darīt.
Beidz, Elinora. Ir tik muļķīgi raudāt, kad viss beidzas laimīgi.
Nāc.
Putekļpirksti!
Putekļpirksti?
Ejam. Ir laiks iet.
Ejam. Nāc, Megij. - Pasteidzies, Megij. Nāc.
Grāmata ir pazudusi.
Mums tā nav vajadzīga. - Lieliski. Man rādīsies murgi nedēļām ilgi.
Nāc. - Nāc.
Vai ar jums viss kārtībā?
Tu gribēji aizbēgt bez manis?
Ak, nē...
Tev ar viņiem klāsies labāk. - Ja tu aiziej...
Paņem to sev līdzi.
Tu to nozagi?
Es ņēmu no tevis piemēru. Varbūt mums izdosies kādu atrast.
Kādu lasītāju. Kādu, kas tevi aizsūtītu atpakaļ.
Kā ar to meiteni?
Tev viņa patīk, vai ne? Ja nāksi ar mani, tu viņu vairs nekad nesatiksi.
Es nozagu fotogrāfiju no Sudrabmēļa kabatas.
Ja tu man nāksi līdzi...
Vismaz pacenties būt noderīgs.
Mums priekšā garš ceļš ejams.
Putekļpirksti!
Es taču tev apsolīju.
Tagad ir tava kārta.
Lieliski.
Vai esi drošs, ka to vēlies? Tu taču atceries, kas notiek grāmatas beigās.
Tas ir tā, it kā pats to būtu pateicis rakstniekam.
Tagad liktenis ir manās rokās.
Lai tev veicas.
Nesaproti to nepareizi, bet neatgriezies, labi?
Lasi.
Putekļpirksti jau vairākus gadus...
Vēro zaļās pļavas un vecās dzirnavas.
Bet tas bija daudz skaistāk kā viņš atcerējās.
Tauriņi pacēlās virs zāles...
Viņš atgriezās.
Tur, kur viņš gribēja atgriezties.
Kā ar tevi?
Es nevaru viņam sekot.
Es paslēpu Gvinu, tāpēc tagad viņa stāsts būs savādāks.
Viņš nemirs.
Tu vari palikt pie mums.
Tā bija mammas ideja.
Piedod. Vai tad nedrīkstēju tā teikt?
Tikai neceri, ka ielasīšu tevi atpakaļ.
Vai tu man iemācīsi lasīt? - Jā.
Varbūt.
Es tev varu iemācīt Pūķa elpu.
Roksanna!